Dones a l'esport
Esportistes
Volem donar visibilitat i retre un homenatge a les dones esportistes a través d’exemples d'autèntiques campiones, que demostren que amb l'esforç de la seva feina es poden aconseguir grans resultats, malgrat les evidents desigualtats de gènere que pateixen en aquest àmbit.
L’esport femení té poc ressò en els mitjans de comunicació, mostra pocs referents femenins i, a més, els sous que perceben les dones que es dediquen a l’esport professional està molt per sota del que guanyen els homes. Els estudis esportius i l'esport reglat i federat segueixen sent àmbits eminentment masculins, tant pel que fa a la presència quantitativa com als valors transmesos (competitivitat, individualisme, fortalesa, etc.).
D'aquesta manera destaquem sis recomanacions sobre llibres diferents. Tres parlen de dones que corren (i molt), un d'una intrèpida alpinista, un altra d'una sacrificada nedadora ja retirada i l'últim de la presència de la dona en un esport de masses com és el futbol.
Destaquem perfils de campiones de la nostra terra, en modalitats diverses com la natació, , la natació sincronitzada, el kitesurf, el motociclisme, el ciclisme i l'atletisme. I per últim tres recursos web molt adequats.
Et recomanem també la guia de lectura preparada pels membres del prestatge d'esports anomenada Dones i esports amb dues seccions tan diferents com són: Dones campiones i Tú també pots...
A l'inici de l'any 2020 es va fer als mitjans de comunicació la Campanya "Si no veus esport femení, t'estàs perdent la meitat de l'espectacle"
-
Una vella, coneguda olor; Revolta de bruixes
Josep Maria Benet i Jornet (1940-2020) va ser un dels dramaturgs catalans més importants del segle XX. L’obra "Una vella, coneguda olor", estrenada en clau professional el 30 de setembre de 1964 al Teatre Romea de Barcelona, és considerada una de les seves peces més representatives. Aquesta primera posada en escena la va dirigir Josep M. Segarra amb escenografia de Josep Guinovart i, entre altres, el repartiment el formaven Carme Fortuny (Maria), Josefina Tàpias (Sra. Dolors) i Nadala Batiste (Mercè). Tot i ser la primera obra que va escriure l'autor quan tenia només vint-i-dos anys, la peça teatral ja transmetia la sensació que el que s'hi explicava era part de la vida o l'entorn pròxim de l'espectador. Benet i Jornet tenia una manera d'explicar les coses de la vida diària d'una manera natural i propera que feia que el públic les visqués com si passessin al costat de casa seva. El seu teatre costumista capta l'essència de l'ésser humà i transmet les emocions universals. La trama de "Una vella coneguda olor" gira entorn a la memòria i al pas del temps, elements que es converteixen en eixos centrals de la narrativa. A través d'una estructura temporal no lineal, l'obra reflexiona sobre la relació entre el passat i el present, explorant la manera com els records, melodies i olors d’una altra època configuren la identitat dels personatges. L'obra, ambientada en un barri humil de la Barcelona grisa, proletària i franquista se situa en l'estiu del 1962 als patis interiors d'una illa de cases al barri vell de Barcelona. Retrata la vida de una família de classe treballadora que viu en un pis petit i modest posant l'accent en la difícil relació i els conflictes entre una mare i una filla contraposant la vellesa i la joventut de dues generacions. La protagonista és la Maria una noia que prové d'una família humil educada en un col·legi de monges de manera altruista. Quan la seva mare, la Mercè queda vídua la noia ha d'abandonar els estudis i posar-se a treballa de peixatera a contracor, però no abandona del desig d’aconseguir viure en un món millor, obert i sense traves a persones com ella. A l'obra vessen molts sentiments de les dues protagonistes: ràbia, ira, frustració, amor i, sobretot, ganes de fugir. El personatge central de la mare representa la saviesa, la tradició o la memòria històrica d’una dona del bàndol dels perdedors de la Guerra Civil, amargada i temorosa. La seva presència pot ser evocadora i simbolitzar diferents aspectes de la vida i la cultura. En canvi, el personatge de la filla representa la joventut, la pèrdua de la innocència en temps de foscor, la modernitat o la renovació. El seu paper pot estar marcat per la rebel·lia, la curiositat o la cerca de nous horitzons que vol deixar enrere l'estricte control de la seva mare que l’ofega a poc a poc. "Una vella, coneguda olor" va obtenir el Premi Josep Maria de Sagarra l'any 1963 i es va estrenar al Teatre Romea un anys després. La seva senzillesa de plantejaments i proximitat van meravellar el públic, que es va retrobar amb un teatre actual, realista, català i en català. L'any 1967 a TVE es va emetre l’adaptació televisiva en català, un fet excepcional durant el franquisme per a un text dramàtic en català. Posteriorment, l'obra va ser reviscuda el 2011 al Teatre Nacional de Catalunya en una aclamada posada en escena dirigida per Sergi Belbel. Amb una escenografia que ha quedat gravada a la retina dels espectadors i un repartiment encapçalat per Sara Espígul i Mercè Arànega, la producció va confirmar el valor perdurable d'un text que ha esdevingut un clàssic del teatre català contemporani que ha estat interpretat per la majoria de les companyies amateurs del nostre país, una obra que convida a la reflexió i a la introspecció sobre la nostàlgia, el pas del temps i les emocions humanes. Més informació: Josep Maria Benet i Jornet Recomanat pel Prestatge virtual d'Arts escèniques
-
Infiltrados (The departed, 2006)
Otra de las grandes películas de Scorsese En el momento de su producción, Infiltrados (The departed, Martin Scorsese, 2006) era la quinta película de Scorsese que trataba sobre los temas de la mafia y la policía. Es una remake de una película de Hong Kong: Juego sucio (Infernal affairs; Andrew Lau, Alan Mak; 2002). Infiltrados es otra de las grandes películas de Scorsese, donde sorprende con las ideas y los puntos de vista que emplea, aunque puedan no ser 100% originales como los usados para este remake. El director hace suya la historia. Scorsese nunca ha rechazado usar el elemento de shock value (el valor sorpresa). Normalmente, según el uso de esta expresión en inglés, lo sorprendente casi siempre es la violencia gratuita. Y en Infiltrados la violencia como shock value es usado otra vez de una manera sorprendente. Este shock value se utiliza más a menudo en películas de serie B con guiones inferiores para buscar interés en una historia cuya trama los autores no han podido solucionar mejor. Pero incluso hay películas de grandes producciones donde se utiliza de una manera desafortunada. Un caso muy claro y contundente de uso tonto tuvo lugar en una de las últimas películas de Superman con Christopher Reeve. En ella, los malos consiguen ganar a Superman. Destruyen al mundo y matan a Lois Lane, la querida de Superman. El héroe salta al espacio y da vueltas al mundo cada vez a más velocidad hasta que consigue que el tiempo vaya hacia atrás y poder llegar al pasado para salvar el mundo antes de que se destruya. Cualquier persona con el ojo crítico y la capacidad intelectual de un niño puede ver que esta solución destruye cualquier argumento de cualquier película: no existe ningún problema sin solución, porque es posible ir al pasado y cambiar la historia. Así, todo vale. Y cuando todo vale, acaba no valiendo nada. Infiltrados trata de dos infiltrados. Un espía de la mafia, interpretado por Matt Damon, se infiltra en la policía, y un policía novato, encarnado por Leonardo DiCaprio, se infiltra en la mafia. Jack Nicholson hace el papel del líder de los criminales con ese típico sabor de malvado que aporta a sus papeles de villano. La trama juega con la tensión de que los dos bandos saben que tienen infiltrados en sus filas, pero ninguno consigue desenmascarar a su espía. Una técnica común de los intérpretes que usan el método actoral enseñado por Lee Strasberg es imaginar la vida del personaje a quien hay que interpretar antes del tiempo en el que tiene lugar el relato, quizá durante su niñez. En esta película, Scorsese cubre las historias de los infiltrados desde que eran niños. De esta manera, el público comprende con más profundidad el carácter de los dos infiltrados. Además, muestra bien los tics de personalidad y vemos con detalle la psicología de cada personaje medianamente importante, tanto si pertenece a la mafia como a la policía. Creo que Leonardo DiCaprio transmite excepcionalmente bien sus emociones de nerviosismo, ansiedad y miedo. Esto se nota sobre todo cuando está entre los mafiosos, sin hablar, y tiene que esconder su miedo a ser descubierto como policía. Como en una típica película de la mafia, en Infiltrados hay muertos por todas partes. Sin embargo, lo realmente sorprendente en esta historia es la muerte de todos los personajes importantes, salvo uno, que están interpretados por grandes actores. Mueren los personajes de DiCaprio, Damon, Nicholson y Martin Sheen. Eso es una rareza en el cine, porque, en general, al público no le gusta que mueran los protagonistas, a menos que sea el malvado destinado a morir. En este caso, casi todos, buenos y malos, mueren. Sin embargo, se llega a un desenlace que no produce malestar en el espectador. La resolución de la historia, aunque sea agridulce, puede vivirse con cierta satisfacción. Esa aceptación está respaldada por una encuesta reciente de Internet Movie Database (IMDb) que ha situado Infiltrados como la segunda mejor película de Scorsese después de Uno De Los Nuestros (Godfellas, 1990). Crítica elaborada por Ronald Burke de la Biblioteca Miquel Martí i Pol de Sant Joan Despí en el marco del proyecto Escriure de cinema.
-
Els Camins antics de Barcelona : 21 itineraris de senderisme urbà seguint les traces dels camins antics al Pla de Barcelona
Una guia pensada per anar descobrint el passat urbanístic de la ciutat a través de 21 rutes documentades. El Pla que actualment ocupa la ciutat de Barcelona, fa dos mil anys estava solcat de molts camins pels quals transitaven les diferents generacions dels nostres avantpassats. La majoria d'aquestes rutes han quedat oblidades i disperses en l'entramada xarxa de carrers de la Barcelona actual. Xavier Martínez i Edo, autor i editor, llicenciat en Geografia i Història, ha decidit recuperar alguns d’aquests senders en aquesta guia, per això parlem de senderisme urbà. Després de superposar aquests antics camins en l'estructura urbana actual, l'autor ens proposa 21 itineraris per acostar-nos a la història i el passat urbanístic de la ciutat. Una mica, tal com diu el llibre, seria "com si poguéssim aixecar l'actual retícula de l'Eixample com si fos un estora i mirar què hi havia a sota" . En alguns casos dels camins només en queden pistes o referències modestes i en molts casos curioses. La guia ens permet imaginar i projectar com eren, rescatar espais i recorreguts que en el seu moment van recórrer els nostres avantpassats. Les rutes proposades són rutes no circulars. Tenen entre cinc i vuit quilòmetres, i es divideixen en trams per facilitar passejades més curtes. Les explicacions estan il·lustrades amb mapes i fotografies amb les quals l'autor ens facilita la comprensió d'allò que estem veient -i caminant-. A la guia es proposen rutes al llarg de tot l'entramat urbà, que van des del Llobregat al Besòs, del Port a Sarrià, de Gràcia a Sant Andreu, algunes recorren els camins vells dels barris alts de Barcelona, d'altres fan passejades entre ermites que encara hi són... Una guia pensada per anar descobrint el passat de la ciutat a través de les diferents propostes i de la mà de les explicacions ben documentades de l’autor. Una guia per a caminants sense pressa, amants de la ciutat de Barcelona. Recomanat per Marta Mans. Bib. Can Pedrals. Granollers.
-
Más movimiento, menos sufrimiento : el poder de la fisioterapia para cuidar tu salud
Quines són les lesions més comuns que patim? Què podem fer recuperar-nos? L’autor, fisioterapeuta, explica, de manera clara, com es produeixen anatòmicament, i quins símptomes o dolors provoquen, per poder identificar-los. Proposa un seguit d’exercicis que ens permetran reprendre l’activitat. El llibre compte amb il·lustracions i fotografies. Gusart defensa que l’estat natural del cos és el moviment i l’activitat per poder funcionar correctament. *Recomanat per la Xaraxa de Biblioteques Municipals
-
Jo, que no he conegut els homes
La història d'aquest llibre es pateix com qualsevol de les al·legories de Kafka, però com passa amb aquest escriptor, l'important és el que en retens, de tota l'obra, que no sembla res més que una al·legoria per parlar del sentit de la vida, tant com del de l'escriptura. Tot el que passa sembla no tenir-ne cap, de sentit, però les reflexions que es generen sí que en tenen molt, sorprenen i convencen. El que més pertorbaria de tot, i en relació amb el títol, és la desconeixença de la protagonista i narradora alhora, del que vol dir haver estat amb un home, el que només coneixen les seves companyes més grans en el seu absurd captiveri. I és que sembla que l'autora ens vulgui dir que podria ser una sort no saber encara que és un home. Un possible home que pot arribar a la brutalitat de deixar prenyada una dona i anar-se'n dient "I com ho puc saber, que és meu?". O sigui, fer-ho i en acabat no voler saber res de l'altra, com els animals. Tot i això, la protagonista es fa conscient de ser humana, que havia estimat i que podia patir, que no era un ésser celestial sense desitjos i de tornada de tot. En aquest sentit, sobta com li repugna el contacte físic, un contacte que relaciona de manera més o menys inconscient amb el fuet dels vigilants de la seva presó, un fuet que no seria res més que un símbol fàl·lic. Enmig de passatges subversius, sentimentals o també molt dolorosos, avança la història. De la presó del principi a una falsa llibertat, tot i l'alegria d’alliberar-se en un primer moment. Hi ha fragments molt lírics, com quan equipara la música amb el vent, el vent que seria la poesia i l'art per sobre de tot. Aquesta obra, en definitiva, sembla que parli d'ella mateixa, com ho fa la metapoesia, amb la narració de la protagonista sense nom, que ningú llegirà mai. Perquè això sembla haver-li passat a l'escriptora, el que passa fins als escriptors més reconeguts de la història, al capdavall. HARPMAN, Jacqueline. Jo, que no he conegut els homes. La Torre de Claramunt: Edicions del Periscopi, 2021 Recomanat per l'Helena Bonals. Bib Tecla Sala. Hospitalet de Llobregat
-
A sang freda
Truman Capote va nèixer a Nova Orleans l'any 1924 on va passar la infantesa i a partir de 1930 va viure a l'estat d'Alabama amb unes tietes paternes. Quan tenia 8 anys la seva mare es va tornar a casar, amb Joe Capote de qui Truman va adoptà el cognom i plegats van anar a viure a Nova York. Al 1944 va començar a treballar al The New Yorker on va conèixer a William Shawn que el va encoratjar a escriure aquesta novel·la. Durant 6 anys, Truman Capote va intentar esbrinar i rebuscar en la causa que havia provocat el terrible assessinat de la família Clutter, a l'estat de Kansas cap als anys 50. La descripció dels fets i posterior investigació es mostra al detall i també relata les característiques dels dos psicòpates que posteriorment van ser condemnats a mort per aquest crim. L'autor combina amb un estil magistral la narració típica de la ficció i els resultats d'una investigació periodística exhaustiva per deixar l'empremta, ja no només del tràgic succés, sinó també de tot allò que els va empènyer i tot el què van remoure després. Indispensable. "A sang freda" que es portaria aviat al cinema, juntament amb "Esmorzar al Tiffany's", el van situar com a una de les veus més importants de la literatura del segle XX. Més informació : Truman Capote a Viquipèdia "A sang Freda" a Viquipèdia Vídeo de la novel·la Recomanat per Sílvia Anfrons. Bib. Tordera.
-
Breakfast at Tiffany's
Tot i que és molt possible que hagueu vist el clàssic del cinema protagonitzat per la inoblidable Audrey Hepburn, sempre és un plaer recomanar aquesta adaptació al cinema i la seva novel·la homònima. En aquest llibre podrem gaudir de la lectura dels quatre relats amb que Truman Capote va publicar l’obra (Una casa de flors, brillant també, Una guitarra de diamants i Un record de Nadal). La pel·lícula es una versió força lliure de la novel·la. Al text trobarem a faltar el clàssic Moon River però gaudirem de totes les diferències entre la cinta i la novel·la, especialment del final, molt diferent el de l’autor, un dels escriptors americans més importants de tots els temps, al del director Blake Edwards. Recomanem Breakfast at Tiffany’s en qualsevol idioma, però especialment en la seva llengua original, per aquells que tinguin un nivell avançat de la mateixa. Més informació: Pàgina web oficial Recomanat per Sílvia Lanau. Biblioteca Valentí Almirall del Papiol.
-
Pis per a dos
Pis per a dos és una novel·la de gènere romàntic "New *Adult" amb un toc diferent, original i fresc. Els protagonistes es veuen embolicats en una situació de compartir pis, i fins i tot, compartir el llit. La Tiffy acaba de sortir d'una relació i es troba vivint encara en el pis del seu ex-xicot, mentre en Leon viu sol i necessita una companya de pis per solucionar la seva economia. La condició de compartir pis és tenir uns horaris i d'aquesta manera no veure's. La Tiffy treballa de dia en una oficina mentre que en Leon treballa de nits en un hospital. Tot i no haver-se vist mai, els dos protagonistes començaran a comunicar-se mitjançant post-it deixant la casa farcida d'ells, creant un vincle d'amistat a través. Una novel·la de caràcter divertit i original. On l'autora mostrarà una problemàtica del moment, el lloguer d'un habitatge. Com sobreviuré a buscar pis i no morir en l'intent. Més informació: Beth O'Leary a les Biblioteques Recomanat per Aroa Vela. Bib. L'Esqueller. Sant Pere de Torelló.
-
Todos pájaros
A Todos pájaros l’amor passa per sobre dels conflictes històrics i el dolor dels que són incapaços de superar el passat. L’Eitan és un jove científic jueu novaiorquès que coneix la Wahida, una noia d’origen àrab de qui s’enamorarà i amb qui emprendrà un viatge a Israel a la recerca de l'autèntica història del seu pare. Tous des oiseaux va ser portat a escena per Wajdi Mouawad l’any 2017,com a director de La Colline, el teatre parisenc del qual n’és director des de 2016. Un espectacle àmpliament representat a França i arreu del món, que ha estat guardonat amb nombrosos reconeixements. L’estiu de 2024 l’obra s’estrena per primera vegada en català a Barcelona al teatre La Perla 29 en el marc del Festival Grec, dirigit per Oriol Broggi. El director ja havia expressat la seva estima per Mouawad portant a l’escenari altres espectacles de l’autor com Incendis, Cels, Boscos, Un obús al cor, i Assedegats. Wajdi Mouawad va néixer al Líban, però aviat la seva família va haver de fugir, per motius polítics, primer a París per després instal·lar-se al Quebec. Mouawad és actor i director de teatre, dramaturg i novel·lista. Autor del quartet èpic La sang de les promeses (Litoral, Incendis, Boscos i Cels 2009) i de la novel·la Ànima (2012), obres per les quals ha esdevingut un dels autors més representats i traduïts de la literatura francesa actual. Recomanat per Eva Montiel. Bib. Central. Santa Coloma de Gramenet
-
Tu cuerpo, tu hogar: la longevidad depende de ti: los hábitos determinan nuestra salud hoy y mañana
Rafa Guzman, osteòpata i psiconeuroimmunòleg, amb una àmplia experiència en salut, fa un repàs de l’estil de vida actual: sedentarisme, hàbits de dormir, poca exposició al sol, alimentació, vitamines, entre altres. Ben documentat, proposa una millora de la salut, per recuperar benestar i viure més anys amb qualitat. *Recomanat per la Xarxa de Biblioteques Municipals
-
Una vella, coneguda olor; Revolta de bruixes
Josep Maria Benet i Jornet (1940-2020) va ser un dels dramaturgs catalans més importants del segle XX. L’obra "Una vella, coneguda olor", estrenada en clau professional el 30 de setembre de 1964 al Teatre Romea de Barcelona, és considerada una de les seves peces més representatives. Aquesta primera posada en escena la va dirigir Josep M. Segarra amb escenografia de Josep Guinovart i, entre altres, el repartiment el formaven Carme Fortuny (Maria), Josefina Tàpias (Sra. Dolors) i Nadala Batiste (Mercè). Tot i ser la primera obra que va escriure l'autor quan tenia només vint-i-dos anys, la peça teatral ja transmetia la sensació que el que s'hi explicava era part de la vida o l'entorn pròxim de l'espectador. Benet i Jornet tenia una manera d'explicar les coses de la vida diària d'una manera natural i propera que feia que el públic les visqués com si passessin al costat de casa seva. El seu teatre costumista capta l'essència de l'ésser humà i transmet les emocions universals. La trama de "Una vella coneguda olor" gira entorn a la memòria i al pas del temps, elements que es converteixen en eixos centrals de la narrativa. A través d'una estructura temporal no lineal, l'obra reflexiona sobre la relació entre el passat i el present, explorant la manera com els records, melodies i olors d’una altra època configuren la identitat dels personatges. L'obra, ambientada en un barri humil de la Barcelona grisa, proletària i franquista se situa en l'estiu del 1962 als patis interiors d'una illa de cases al barri vell de Barcelona. Retrata la vida de una família de classe treballadora que viu en un pis petit i modest posant l'accent en la difícil relació i els conflictes entre una mare i una filla contraposant la vellesa i la joventut de dues generacions. La protagonista és la Maria una noia que prové d'una família humil educada en un col·legi de monges de manera altruista. Quan la seva mare, la Mercè queda vídua la noia ha d'abandonar els estudis i posar-se a treballa de peixatera a contracor, però no abandona del desig d’aconseguir viure en un món millor, obert i sense traves a persones com ella. A l'obra vessen molts sentiments de les dues protagonistes: ràbia, ira, frustració, amor i, sobretot, ganes de fugir. El personatge central de la mare representa la saviesa, la tradició o la memòria històrica d’una dona del bàndol dels perdedors de la Guerra Civil, amargada i temorosa. La seva presència pot ser evocadora i simbolitzar diferents aspectes de la vida i la cultura. En canvi, el personatge de la filla representa la joventut, la pèrdua de la innocència en temps de foscor, la modernitat o la renovació. El seu paper pot estar marcat per la rebel·lia, la curiositat o la cerca de nous horitzons que vol deixar enrere l'estricte control de la seva mare que l’ofega a poc a poc. "Una vella, coneguda olor" va obtenir el Premi Josep Maria de Sagarra l'any 1963 i es va estrenar al Teatre Romea un anys després. La seva senzillesa de plantejaments i proximitat van meravellar el públic, que es va retrobar amb un teatre actual, realista, català i en català. L'any 1967 a TVE es va emetre l’adaptació televisiva en català, un fet excepcional durant el franquisme per a un text dramàtic en català. Posteriorment, l'obra va ser reviscuda el 2011 al Teatre Nacional de Catalunya en una aclamada posada en escena dirigida per Sergi Belbel. Amb una escenografia que ha quedat gravada a la retina dels espectadors i un repartiment encapçalat per Sara Espígul i Mercè Arànega, la producció va confirmar el valor perdurable d'un text que ha esdevingut un clàssic del teatre català contemporani que ha estat interpretat per la majoria de les companyies amateurs del nostre país, una obra que convida a la reflexió i a la introspecció sobre la nostàlgia, el pas del temps i les emocions humanes. Més informació: Josep Maria Benet i Jornet Recomanat pel Prestatge virtual d'Arts escèniques
-
Els Camins antics de Barcelona : 21 itineraris de senderisme urbà seguint les traces dels camins antics al Pla de Barcelona
Una guia pensada per anar descobrint el passat urbanístic de la ciutat a través de 21 rutes documentades. El Pla que actualment ocupa la ciutat de Barcelona, fa dos mil anys estava solcat de molts camins pels quals transitaven les diferents generacions dels nostres avantpassats. La majoria d'aquestes rutes han quedat oblidades i disperses en l'entramada xarxa de carrers de la Barcelona actual. Xavier Martínez i Edo, autor i editor, llicenciat en Geografia i Història, ha decidit recuperar alguns d’aquests senders en aquesta guia, per això parlem de senderisme urbà. Després de superposar aquests antics camins en l'estructura urbana actual, l'autor ens proposa 21 itineraris per acostar-nos a la història i el passat urbanístic de la ciutat. Una mica, tal com diu el llibre, seria "com si poguéssim aixecar l'actual retícula de l'Eixample com si fos un estora i mirar què hi havia a sota" . En alguns casos dels camins només en queden pistes o referències modestes i en molts casos curioses. La guia ens permet imaginar i projectar com eren, rescatar espais i recorreguts que en el seu moment van recórrer els nostres avantpassats. Les rutes proposades són rutes no circulars. Tenen entre cinc i vuit quilòmetres, i es divideixen en trams per facilitar passejades més curtes. Les explicacions estan il·lustrades amb mapes i fotografies amb les quals l'autor ens facilita la comprensió d'allò que estem veient -i caminant-. A la guia es proposen rutes al llarg de tot l'entramat urbà, que van des del Llobregat al Besòs, del Port a Sarrià, de Gràcia a Sant Andreu, algunes recorren els camins vells dels barris alts de Barcelona, d'altres fan passejades entre ermites que encara hi són... Una guia pensada per anar descobrint el passat de la ciutat a través de les diferents propostes i de la mà de les explicacions ben documentades de l’autor. Una guia per a caminants sense pressa, amants de la ciutat de Barcelona. Recomanat per Marta Mans. Bib. Can Pedrals. Granollers.
-
Jo, que no he conegut els homes
La història d'aquest llibre es pateix com qualsevol de les al·legories de Kafka, però com passa amb aquest escriptor, l'important és el que en retens, de tota l'obra, que no sembla res més que una al·legoria per parlar del sentit de la vida, tant com del de l'escriptura. Tot el que passa sembla no tenir-ne cap, de sentit, però les reflexions que es generen sí que en tenen molt, sorprenen i convencen. El que més pertorbaria de tot, i en relació amb el títol, és la desconeixença de la protagonista i narradora alhora, del que vol dir haver estat amb un home, el que només coneixen les seves companyes més grans en el seu absurd captiveri. I és que sembla que l'autora ens vulgui dir que podria ser una sort no saber encara que és un home. Un possible home que pot arribar a la brutalitat de deixar prenyada una dona i anar-se'n dient "I com ho puc saber, que és meu?". O sigui, fer-ho i en acabat no voler saber res de l'altra, com els animals. Tot i això, la protagonista es fa conscient de ser humana, que havia estimat i que podia patir, que no era un ésser celestial sense desitjos i de tornada de tot. En aquest sentit, sobta com li repugna el contacte físic, un contacte que relaciona de manera més o menys inconscient amb el fuet dels vigilants de la seva presó, un fuet que no seria res més que un símbol fàl·lic. Enmig de passatges subversius, sentimentals o també molt dolorosos, avança la història. De la presó del principi a una falsa llibertat, tot i l'alegria d’alliberar-se en un primer moment. Hi ha fragments molt lírics, com quan equipara la música amb el vent, el vent que seria la poesia i l'art per sobre de tot. Aquesta obra, en definitiva, sembla que parli d'ella mateixa, com ho fa la metapoesia, amb la narració de la protagonista sense nom, que ningú llegirà mai. Perquè això sembla haver-li passat a l'escriptora, el que passa fins als escriptors més reconeguts de la història, al capdavall. HARPMAN, Jacqueline. Jo, que no he conegut els homes. La Torre de Claramunt: Edicions del Periscopi, 2021 Recomanat per l'Helena Bonals. Bib Tecla Sala. Hospitalet de Llobregat
-
Breakfast at Tiffany's
Tot i que és molt possible que hagueu vist el clàssic del cinema protagonitzat per la inoblidable Audrey Hepburn, sempre és un plaer recomanar aquesta adaptació al cinema i la seva novel·la homònima. En aquest llibre podrem gaudir de la lectura dels quatre relats amb que Truman Capote va publicar l’obra (Una casa de flors, brillant també, Una guitarra de diamants i Un record de Nadal). La pel·lícula es una versió força lliure de la novel·la. Al text trobarem a faltar el clàssic Moon River però gaudirem de totes les diferències entre la cinta i la novel·la, especialment del final, molt diferent el de l’autor, un dels escriptors americans més importants de tots els temps, al del director Blake Edwards. Recomanem Breakfast at Tiffany’s en qualsevol idioma, però especialment en la seva llengua original, per aquells que tinguin un nivell avançat de la mateixa. Més informació: Pàgina web oficial Recomanat per Sílvia Lanau. Biblioteca Valentí Almirall del Papiol.
-
Todos pájaros
A Todos pájaros l’amor passa per sobre dels conflictes històrics i el dolor dels que són incapaços de superar el passat. L’Eitan és un jove científic jueu novaiorquès que coneix la Wahida, una noia d’origen àrab de qui s’enamorarà i amb qui emprendrà un viatge a Israel a la recerca de l'autèntica història del seu pare. Tous des oiseaux va ser portat a escena per Wajdi Mouawad l’any 2017,com a director de La Colline, el teatre parisenc del qual n’és director des de 2016. Un espectacle àmpliament representat a França i arreu del món, que ha estat guardonat amb nombrosos reconeixements. L’estiu de 2024 l’obra s’estrena per primera vegada en català a Barcelona al teatre La Perla 29 en el marc del Festival Grec, dirigit per Oriol Broggi. El director ja havia expressat la seva estima per Mouawad portant a l’escenari altres espectacles de l’autor com Incendis, Cels, Boscos, Un obús al cor, i Assedegats. Wajdi Mouawad va néixer al Líban, però aviat la seva família va haver de fugir, per motius polítics, primer a París per després instal·lar-se al Quebec. Mouawad és actor i director de teatre, dramaturg i novel·lista. Autor del quartet èpic La sang de les promeses (Litoral, Incendis, Boscos i Cels 2009) i de la novel·la Ànima (2012), obres per les quals ha esdevingut un dels autors més representats i traduïts de la literatura francesa actual. Recomanat per Eva Montiel. Bib. Central. Santa Coloma de Gramenet
-
Infiltrados (The departed, 2006)
Otra de las grandes películas de Scorsese En el momento de su producción, Infiltrados (The departed, Martin Scorsese, 2006) era la quinta película de Scorsese que trataba sobre los temas de la mafia y la policía. Es una remake de una película de Hong Kong: Juego sucio (Infernal affairs; Andrew Lau, Alan Mak; 2002). Infiltrados es otra de las grandes películas de Scorsese, donde sorprende con las ideas y los puntos de vista que emplea, aunque puedan no ser 100% originales como los usados para este remake. El director hace suya la historia. Scorsese nunca ha rechazado usar el elemento de shock value (el valor sorpresa). Normalmente, según el uso de esta expresión en inglés, lo sorprendente casi siempre es la violencia gratuita. Y en Infiltrados la violencia como shock value es usado otra vez de una manera sorprendente. Este shock value se utiliza más a menudo en películas de serie B con guiones inferiores para buscar interés en una historia cuya trama los autores no han podido solucionar mejor. Pero incluso hay películas de grandes producciones donde se utiliza de una manera desafortunada. Un caso muy claro y contundente de uso tonto tuvo lugar en una de las últimas películas de Superman con Christopher Reeve. En ella, los malos consiguen ganar a Superman. Destruyen al mundo y matan a Lois Lane, la querida de Superman. El héroe salta al espacio y da vueltas al mundo cada vez a más velocidad hasta que consigue que el tiempo vaya hacia atrás y poder llegar al pasado para salvar el mundo antes de que se destruya. Cualquier persona con el ojo crítico y la capacidad intelectual de un niño puede ver que esta solución destruye cualquier argumento de cualquier película: no existe ningún problema sin solución, porque es posible ir al pasado y cambiar la historia. Así, todo vale. Y cuando todo vale, acaba no valiendo nada. Infiltrados trata de dos infiltrados. Un espía de la mafia, interpretado por Matt Damon, se infiltra en la policía, y un policía novato, encarnado por Leonardo DiCaprio, se infiltra en la mafia. Jack Nicholson hace el papel del líder de los criminales con ese típico sabor de malvado que aporta a sus papeles de villano. La trama juega con la tensión de que los dos bandos saben que tienen infiltrados en sus filas, pero ninguno consigue desenmascarar a su espía. Una técnica común de los intérpretes que usan el método actoral enseñado por Lee Strasberg es imaginar la vida del personaje a quien hay que interpretar antes del tiempo en el que tiene lugar el relato, quizá durante su niñez. En esta película, Scorsese cubre las historias de los infiltrados desde que eran niños. De esta manera, el público comprende con más profundidad el carácter de los dos infiltrados. Además, muestra bien los tics de personalidad y vemos con detalle la psicología de cada personaje medianamente importante, tanto si pertenece a la mafia como a la policía. Creo que Leonardo DiCaprio transmite excepcionalmente bien sus emociones de nerviosismo, ansiedad y miedo. Esto se nota sobre todo cuando está entre los mafiosos, sin hablar, y tiene que esconder su miedo a ser descubierto como policía. Como en una típica película de la mafia, en Infiltrados hay muertos por todas partes. Sin embargo, lo realmente sorprendente en esta historia es la muerte de todos los personajes importantes, salvo uno, que están interpretados por grandes actores. Mueren los personajes de DiCaprio, Damon, Nicholson y Martin Sheen. Eso es una rareza en el cine, porque, en general, al público no le gusta que mueran los protagonistas, a menos que sea el malvado destinado a morir. En este caso, casi todos, buenos y malos, mueren. Sin embargo, se llega a un desenlace que no produce malestar en el espectador. La resolución de la historia, aunque sea agridulce, puede vivirse con cierta satisfacción. Esa aceptación está respaldada por una encuesta reciente de Internet Movie Database (IMDb) que ha situado Infiltrados como la segunda mejor película de Scorsese después de Uno De Los Nuestros (Godfellas, 1990). Crítica elaborada por Ronald Burke de la Biblioteca Miquel Martí i Pol de Sant Joan Despí en el marco del proyecto Escriure de cinema.
-
Más movimiento, menos sufrimiento : el poder de la fisioterapia para cuidar tu salud
Quines són les lesions més comuns que patim? Què podem fer recuperar-nos? L’autor, fisioterapeuta, explica, de manera clara, com es produeixen anatòmicament, i quins símptomes o dolors provoquen, per poder identificar-los. Proposa un seguit d’exercicis que ens permetran reprendre l’activitat. El llibre compte amb il·lustracions i fotografies. Gusart defensa que l’estat natural del cos és el moviment i l’activitat per poder funcionar correctament. *Recomanat per la Xaraxa de Biblioteques Municipals
-
A sang freda
Truman Capote va nèixer a Nova Orleans l'any 1924 on va passar la infantesa i a partir de 1930 va viure a l'estat d'Alabama amb unes tietes paternes. Quan tenia 8 anys la seva mare es va tornar a casar, amb Joe Capote de qui Truman va adoptà el cognom i plegats van anar a viure a Nova York. Al 1944 va començar a treballar al The New Yorker on va conèixer a William Shawn que el va encoratjar a escriure aquesta novel·la. Durant 6 anys, Truman Capote va intentar esbrinar i rebuscar en la causa que havia provocat el terrible assessinat de la família Clutter, a l'estat de Kansas cap als anys 50. La descripció dels fets i posterior investigació es mostra al detall i també relata les característiques dels dos psicòpates que posteriorment van ser condemnats a mort per aquest crim. L'autor combina amb un estil magistral la narració típica de la ficció i els resultats d'una investigació periodística exhaustiva per deixar l'empremta, ja no només del tràgic succés, sinó també de tot allò que els va empènyer i tot el què van remoure després. Indispensable. "A sang freda" que es portaria aviat al cinema, juntament amb "Esmorzar al Tiffany's", el van situar com a una de les veus més importants de la literatura del segle XX. Més informació : Truman Capote a Viquipèdia "A sang Freda" a Viquipèdia Vídeo de la novel·la Recomanat per Sílvia Anfrons. Bib. Tordera.
-
Pis per a dos
Pis per a dos és una novel·la de gènere romàntic "New *Adult" amb un toc diferent, original i fresc. Els protagonistes es veuen embolicats en una situació de compartir pis, i fins i tot, compartir el llit. La Tiffy acaba de sortir d'una relació i es troba vivint encara en el pis del seu ex-xicot, mentre en Leon viu sol i necessita una companya de pis per solucionar la seva economia. La condició de compartir pis és tenir uns horaris i d'aquesta manera no veure's. La Tiffy treballa de dia en una oficina mentre que en Leon treballa de nits en un hospital. Tot i no haver-se vist mai, els dos protagonistes començaran a comunicar-se mitjançant post-it deixant la casa farcida d'ells, creant un vincle d'amistat a través. Una novel·la de caràcter divertit i original. On l'autora mostrarà una problemàtica del moment, el lloguer d'un habitatge. Com sobreviuré a buscar pis i no morir en l'intent. Més informació: Beth O'Leary a les Biblioteques Recomanat per Aroa Vela. Bib. L'Esqueller. Sant Pere de Torelló.
-
Tu cuerpo, tu hogar: la longevidad depende de ti: los hábitos determinan nuestra salud hoy y mañana
Rafa Guzman, osteòpata i psiconeuroimmunòleg, amb una àmplia experiència en salut, fa un repàs de l’estil de vida actual: sedentarisme, hàbits de dormir, poca exposició al sol, alimentació, vitamines, entre altres. Ben documentat, proposa una millora de la salut, per recuperar benestar i viure més anys amb qualitat. *Recomanat per la Xarxa de Biblioteques Municipals
En las bibliotecas encontrarás: